Skådeplatsen är Berlin, på kvällen, lördagen 3 november, 1923.
Cigaretterna kostar fyra miljarder mark
och de flesta har förlorat tron på både framtiden och nuet.
Mr Abel?
Er bror är redan hemma.
- Det här är till er. - Tack, frau Hemse.
Varsågod och sitt.
Kan ni ingen tyska alls?
Förbaskat opraktiskt.
Fräulein Dorsts söndag är förstörd.
- Vad heter ni? - Abel Rosenberg.
Jag är 35. Jag föddes i Philadelphia.
Mina föräldrar är från Lettland.
Min bror Max, hans fru Manuela och jag kom till Berlin för en månad sen.
Nej. I slutet av september.
Max skadade handleden och kunde inte uppträda.
Vi var trapetsartister.
Varför tog er bror sitt liv?
Depression? Olycklig förälskelse?
Alkoholism? Droger?
Nervsammanbrott? Eller bara trött på livet?
- Jag vet inte. - Var det ett oförklarligt infall?
Sånt händer. Har ni kontaktat hans fru?
Nej, jag har försökt, men jag kan inte hitta henne.
- Så ni bodde inte tillsammans? - Nej.
Max och Manuela skilde sig för två år sen.
När vi fick sparken började Manuela jobba på en kabaré.
Jag ska söka upp henne idag. De börjar klockan tre på söndagar.
Får jag se era papper?
- Är ni jude? - Hurså?
Jag är bara nyfiken.
Ni kan gå nu. Tack.
Vad har ni för planer?
Hur länge tänker ni stanna i Berlin?
Här råder stor arbetslöshet.
Vi tar inte hand om er när era pengar tar slut.
- Jag vet. - Adjö, mr Rosenberg.
Adjö, kommissarien. Adjö, fräulein Dorst.
Abel.
Jag bjuder på lunch. Kom.
Hur står det till? Hur mår Max och Manuela?
Blir hans handled bättre snart?
Vi saknar dig. Cirkusen behöver dig.
Du undrar väl vad jag gör här.
Jag letar efter nya artister. Kliv på.
Jag kan få vilken stjärna som helst.
De vet att jag betalar i dollar.
Det är alltid fullsatt.
Inte ens ett dubbelt så stort tält skulle räcka.
Titta vad jag läste i tidningen. Jag ska översätta.
Hör här.
"Fruktansvärda tider stundar
när omskurna antikristliga asiater lyfter sina lortiga händer för att strypa oss."
"Massakerna på kristna av juden Isaskar Zederblum, alias mr Lenin,
fick självaste Djingis khan att rodna."
"En judisk terroristliga, utbildad att mörda, drar fram genom landet,
och dräper oskyldiga medborgare på transportabla galgar."
"Tänker ni vänta tills ni ser tusentals människor hänga i gatlyktor?"
"Tänker ni vänta tills bolsjevikerna skrider till verket
i er stad, som i Ryssland?"
"Vill ni snubbla över era kvinnors och barns lik?"
"Vår tillvaro överskuggas av fruktan."
Behöver du pengar? Du får låna.
Här har du några miljarder. Jag behöver dem inte.
- Säg nåt. - Jag tror inte på den här politiska skiten.
Judar är lika dumma som alla andra.
Råkar han illa ut är det hans eget fel.
Han råkar illa ut för att han är dum.
Jag tänker inte göra nåt dumt så jag råkar inte illa ut.
Nu vet du det, Hollinger.
Tack för soppan. Och pengarna.
Jag ska träffa Manuela klockan fyra.
Ta hand om dig.
Vad är det?
När jag kom hem igår hade Max skjutit skallen av sig.
Jag visste att han skulle göra det.
Jag försökte hålla ett öga på honom.
Jag trodde inte han skulle göra det.
Han hade jobb de sista veckorna.
- Vet du vad för jobb? - Nej.
Jag frågade ibland.
Han sa bara att han tjänade bra med pengar
och att jag skulle sköta mig själv.
Han skrev ett brev till dig.
Jag kan inte läsa hans handstil.
Kan du?
Jag ser inte...
Vänta.
NåntingÉ
"Giftet sprids."
Giftet sprids?
- Jag såg honom inte mycket på sistone. - Ni bodde ju i samma rum.
Vi blev osams.
Vi slogs.
Om en hora.
Jag slog inte till honom hårt. Jag oroade mig för hans handled.
Fasen. Slutnumret. Hjälp mig att göra mig i ordning.
- Jag visste inte att du uppträdde. - Inte jag heller.
En av flickorna fick influensa och jag sa att jag kunde ta över.
Ta hand om Max pengar. Jag kan inte gömma dem här.
Allt ser så lustigt ut från sidan.
Jag känner igen dig.
Rökte vi vår första cigarett tillsammans? Inte?
Men om jag säger Amalfi, för 26 år sen.
Vi var grannar där en sommar.
Du hade en äldre syster som hette... Få se, Rebecca.
- Nå? - Släpp förbi mig. Jag har bråttom.
Självklart, Abel Rosenberg.
Res dig upp så vi kan få av din våta kavaj.
Jag ska sätta på te, riktigt varmt och gott.
Det kommer att göra dig gott.
Det är bara gubben som tömmer dasset.
Han kommer varje måndagsmorgon vid fyratiden.
Gud.
Vi brukade semestra på Amalfikusten.
Mamma hade problem med lungorna.
Max och jag lekte med en pojke som hette Hans Vergerus.
Hans föräldrar kom fran Düsseldorf.
Pappan var nån storpamp.
Domare i högsta domstolen, eller nåt.
Mamma gillade inte Hans - det gjorde väl ingen -
men alla tyckte att han var ett geni.
En gång fångade vi en katt och band den.
Hans skar upp den medan den fortfarande levde.
Han visade mig hur hjärtat slog på den.
Fort, fort.
Jag stötte på honom igen för tio år sen i Heidelberg
när vi var där med cirkusen.
Jag minns det.
- Jag såg honom igen idag. - Hans?
Såg inte du honom?
- Han var på kabarén. - Nej.
Manuela?
Det är morgon.
Känner man inflytelserika människor
kan man få riktigt kaffe till frukost.
Brasan brinner fint
men det kommer att ta ett tag innan det blir varmt.
Får du ved på samma sätt?
Jag känner faktiskt en skogvaktare.
Jag känner ingen som kan ge mig smör, så du får nöja dig med marmelad.
Den är gjord på kemikalier.
Jag är skyldig dig en dollar.
- Jag måste hålla räkningen. - Nej, då.
Ta hand om pengarna innan jag köper sprit för dem.
- Dricker du så mycket? - Ja, när jag har råd.
- Ska du tillbaka till cirkusen? - Det går väl inte utan Max?
- Du får hitta en ny partner. - Det går inte, det vet du.
Det vet jag inte alls.
Du och jag kan göra ett nummer tillsammans.
Vi skulle kunna göra ett trollerinummer.
Jag vet en magiker som har pensionerats.
Vi kan ta över hans nummer.
Jag vet inte.
Sen det här med Max...
Ända sen jag träffade Max har du varit min storebror.
Vi ska hålla ihop.
Jag vaknar upp ur en mardröm och livet är värre än drömmen.
Abel, allt är bara bra.
- Vi har allt vi behöver. - Jag förstår det inte.
En man misshandlades och polisen tittade bort.
Du är väldigt trött.
Du har druckit för mycket på sistone.
Jag ska ta hand om dig. Snart blir allt bättre.
Vi ska prata. Nu måste jag till jobbet.
Jobbet?
- Ja, jag har två jobb. - Så här tidigt?
Ja, jag får inte komma för sent.
- Vad är det för jobb? - Jag vet inte riktigt.
- Det är hemligt. - Hemligt?
Nej, jag jobbar på kontor.
Vadå för kontor?
De håller på med import och export.
- Vad heter företaget? - Vad heter det nu?
Ferkel und Sohn.
Var ligger kontoret?
På Bayerstrasse.
Sluta tjata. Du låter som en svartsjuk make.
Jag kommer hem vid två. Då äter vi tillsammans.
Försök få tag på kött medan vi har råd.
- 22 dollar. - Vi är rika.
Kan ni komma hit ett ögonblick?
Jag heter frau Holle. Jag är Manuelas hyresvärdinna.
Manuela hann bara nämna er på vägen ut.
Ni får bo här ett kort tag.
Det här ombytliga vädret ger mig ryggont.
Jag måste ligga hela dagen.
Men visst är det trevligt med lite sol i november?
Vill ni ha ett glas sherry?
Jag är väldigt fäst vid Manuela.
Om ni ursäktar,
så är jag lika fäst vid henne som om hon vore min dotter.
Hon är så vänlig och naiv.
Det är som om alla hemskheter runt omkring oss inte angick henne.
Jag tror att er svägerska kommer att råka illa ut.
Det märkliga med Manuela är att hon inte försvarar sig.
Inget får hända henne.
Ta det här nya jobbet. Det är nåt som inte stämmer.
Samfundet för kyrkodemokrati. Vad är det, herr Rosenberg?
- Det står inte ens med i telefonkatalogen. - Jag måste gå nu.
Ska jag betala hyran i förskott?
Det behövs inte. Men har ni pengar, så kan ni betala.
Ni har väl dollar?
Ska vi säga tre dollar i månaden, eller är det för mycket?
Nej, givetvis inte.
Har ni gråtit?
Nej. Hurså?
Det såg bara ut så. Förlåt, herr Rosenberg.
- Adjö, frau Holle. - Adjö, herr Rosenberg.
Vi har väntat på er.
Var har ni varit hela natten?
- Jag kunde inte sova där. - Var har ni varit?
- Hos min svägerska. - Bor hon på Bergmanstrasse 35?
- Ja, jag tror det. - Tror?
- Jag tror att det är nummer 35. - Ja, nu vet ni det.
- Får jag hämta lite saker? - Inte än.
Jag måste be er följa med till bårhuset för att identifiera ett lik.
- Måste jag det? - Ja, tyvärr.
Då går vi väl, då.
Jag föreslår att ni röker där nere. Det hjälper.
- Känner ni igen flickan? - Ja.
- Vem är hon? - Gretha Hofer.
- Hur känner ni henne? - Hon var min brors fästmö.
- När såg ni henne sist? - För en vecka sen.
- Kom de två bra överens... - Jag tror det.
Fräulein Hofer har antastats. Dödsorsak: drunkning.
Känner ni igen den här mannen?
- Är ni inte säker? - Nej.
Tänk efter, Rosenberg. Det är viktigt.
- Han liknar nån. - Vem?
- Han liknar min far. - Ni kan bättre än så.
Nej. Han liknar far.
Min far dog för fem år sen.
Någon körde in en spruta i hans hjärta.
En vätska injicerades in i vänstra kammaren.
Ett gift som måste ha orsakat fruktansvärd smärta.
Det tog säkert flera timmar innan han dog.
Så ni har inte settt den här mannen förut?
- Har ni sett den här kvinnan förut? - Ja.
- Vem är hon? - Jag vet inte.
- Men jag har sett henne. - Var?
Jag tror hon delade ut tidningar.
Jag såg henne vid frau Hemses pensionat.
Hon hjälpte mig uppför trappan en gång när jag var full.
- Hon heter Maria Stern. - Det visste jag inte.
Hon hängde sig i det rum hon delade med sin man och två barn.
Men hon skrev ett märkligt brev.
Helt förvirrat.
Hon skrev att hon hade blivit vettskrämd och att smärtan var outhärdlig.
Jag tror inte jag klarar det här.
Kom hit.
Kom nu.
Har ni sett den här pojken?
Han jobbade på kabarén. Såg ni honom inte där?
Han stod nära ingången och skötte strålkastaren.
- Ni måste ha sett honom. - Det är möjligt.
Vi vet inte hur han dog.
Han verkar ha blivit överkörd,
men det finns tecken på att han hade blivit torterad först.
Varför måste jag se allt det här?
Den senaste månaden har sju mystiska dödsfall inträffat
i er omgivning, herr Rosenberg.
- Misstänker ni mig? - Vi behöver nog en kopp kaffe.
Det här är knappast kaffe, men det får duga.
Ni är visst inte så pratsam.
Kan ni redogöra för var ni befann er på kvällen, söndagen 28 oktober?
- Kan ni inte det? - Jag var full.
Fråga mig om 19 oktober. Jag var full då också.
Jag har varit full varje kväll sen jag lämnade cirkusen.
- Det är nåt som inte stämmer. - Jaså?
Ni som är så känd, välbetald och har så gott rykte,
varför började ni dricka?
- Jag är alkoholist. - Berömd trapetsartist och alkoholist?
Jag kanske inte kände mig välkommen i er vackra stad.
- Varför måste jag stanna? - För att hjälpa mig att lösa sju mord.
Imorgon kommer allt att gå under.
- Varför bry sig om några mord? - Det ska jag berätta för er.
Jag gör det för min egen skull.
Jag vet att katastrofen kan drabba oss om några timmar.
Växelkursen för en dollar är fem miljarder mark.
Frankrike har ockuperat Ruhrområdet. Vi har betalat britterna en miljard i guld.
På varje arbetsplats finns bolsjevikiska uppviglare.
En herr Hitler förbereder en kupp med tusentals svältande soldater.
Vi har en regering som inte vet vart den ska vända sig.
Alla är rädda. Jag med.
Fruktan håller mig vaken.
Ingenting fungerar som det ska utom rädslan.
I fredags ville jag hälsa på mor i Stettin, men det fanns ingen tidtabell.
Där stod ett tåg, men det fanns ingen tidtabell.
Tänk er Tyskland utan tidtabeller.
Så vad gör kommissarie Bauer?
Kommissarie Bauer sköter sitt jobb.
Han försöker skapa lite ordning och reda mitt i kaoset.
Och han är inte ensam.
Runt om i Tyskland gör tjänstemän som är lika rädda samma sak.
Ni dricker er full varje dag.
Det är också hederligt, Rosenberg.
Men ni skulle vara lyckligare i trapetsen med era vänner.
På så sätt skulle ni bekämpa er rädsla mer effektivt.
Så nu vet ni varför jag sitter här
och utreder nåt som jag tycker är mycket märkligt.
För att inte säga fruktansvärt.
Nu måste jag be er vara tyst
medan jag skriver några rader till kommissarie Lohmann
som arbetar med ett annat fall som också verkar helt sanslöst.
Sätt er, Rosenberg.
Vad är jag misstänkt för?
Har jag inte rätt till en advokat?
Det här är ett samtal, inget förhör.
Ni tar ut det på mig.
Jag behöver en cigarett.
Jag vet varför ni gör det här.
Det är för att jag är jude.
Jag är här för att jag kan engelska. Ni får röka.
Ni har tio minuter på er.
Jag pratade med kommissarie Bauer.
Han var väldigt snäll och förstående.
Han vill hjälpa dig.
Han sa att du blev som tokig.
- Vad är det? - Jag är orolig.
Mina sparpengar är borta.
- Vet du var de är? - Jag visste inte att du hade några.
- De är borta. - Som tur är har jag Max pengar.
Det var just det.
Kommissarien sa att de hittade Max pengar när de kroppsvisiterade dig.
Han frågade om jag visste var Max hade fått pengarna ifrån.
Jag sa att det var våra besparingar.
Att vi var i Schweiz med cirkusen
och att många artister växlade sina pengar till dollar
innan de åkte på turné i Tyskland.
Vem tror du stal pengarna?
Vad sa du?
Du lyssnar inte. Du är sjuk.
- Vad är det? - Hon är sjuk.
Jag mår bara bra.
- Jag har inte ätit nåt idag. - Ni har bara ett par minuter kvar.
Jag tänker släppa er, herr Rosenberg,
trots att ni anföll mig och mina kollegor.
Det var otroligt vad ni tog i.
Men så är ni ju cirkusartist.
- Vad tittar ni på? - Jag undrar över en sak.
Jag undrar om jag bör berätta det.
Jag tror inte det.
Fräulein Dorst visar er var era saker är.
Vi behåller er brors dollar så länge. Ni får ett kvitto.
- Vad gör du här? - Jag vill träffa Manuela.
- Jag fick just höra om din brors död. - Dra åt helvete.
- Har du cigaretter? - Det finns några på hyllan.
Vem är det?
Kom in hit, Manuela.
Jag är trött. Kan vi pratas vid imorgon?
Jag vill tala med dig nu.
Smärtan håller mig vaken.
Dessutom är jag orolig.
Har det med mig att göra?
Så brukade du inte fråga, Manuela.
Jag är dödstrött.
Jag är förkyld. Jag vill lägga mig.
Det gäller herr Rosenberg.
- Jag vill inte ha honom här. - Varför inte?
Han verkar opålitlig och arrogant.
Myndigheterna gillar inte att ogifta delar ett rum.
Herr Rosenberg måste flytta imorgon.
- Men han har betalat hyra. - Jag har pengarna.
Jag har växlat dem till mark.
Det är olagligt att ha dollar.
Måste han bort försvinner jag också.
- Du gör som du vill. - Du är för usel.
Din gamla häxa!
Vi klarar oss nog ska du se.
Bara vi håller ihop.
Har du legat med Hans Vergerus?
- Ja. - Många gånger?
- Var inte dum. - Jag vill veta.
Tre eller fyra gånger.
- Betalar han dig? - Nej.
Jo, en gång.
- Varför betalade han bara en gång? - Vet inte.
- Vet du inte? - Jag tyckte synd om honom.
Älskar du honom?
- Jag vet inte. - Vet du inte?
Jag tycker synd om honom.
Han behöver kanske vänlighet.
Var var du idag?
På kontoret. Sen kom jag hem för att äta med dig.
Gäller det import och export, kyrkan eller ingetdera?
Jag jobbar på bordell på morgnarna.
Det är inte förbjudet. Det är ett fint horhus.
Det är bara för diplomater och berömda skådespelare. Det har stil.
Idiot.
Var snäll mot mig.
Snälla, var snäll mot mig.
Tisdag 6 november.
Tidningarna är svarta av skräck, hot och rykten.
Regeringen står maktlös.
En blodig konfrontation mellan extremistpartierna verkar oundviklig.
Trots detta går folk till jobbet, det slutar aldrig regna
och fruktan stiger som ånga från gatstenarna.
Den hänger som en stank i luften.
Alla bär på det som ett nervgift,
ett krypande gift som bara märks genom en förändring i pulsen
eller som ett anfall av illamående.
Jag är sen. Jag försov mig.
Jag är hemma vid två.
Jag vet inte varför jag besvärar er.
Jag heter Manuela. Min far var magiker.
Mor var cirkusryttarinna. Jag har bott på cirkus hela livet.
Min man var också cirkusartist.
Jag vill inte besvära er, men jag måste prata med nån som förstår.
Jag har gått på morgongudstjänst den här veckan. Jag är förvirrad.
Sen sa nån att ni var amerikan.
Jag pratar inte så bra tyska.
Kom till saken.
- Jag måste till en annan gudstjänst. - Jaha.
Då kanske ni kommer tillbaka.
Jag klarar inte av alla skuldkänslor.
Det känns som om det är mitt fel att Max begick självmord.
Man har ansvar för nån och sviker sina plikter.
Sen står man där tomhänt och skamsen
och undrar vad man skulle ha kunnat göra.
Nu känner jag ansvar för Max bror.
Det är ännu värre.
Han berättar aldrig vad han tänker.
Han far fram med sina känslor och han ser så rädd ut.
Jag säger att vi ska hjälpa varandra
men det är tomma ord för honom.
Ingenting jag säger tjänar nåt till. Det enda verkliga är fruktan.
Och jag är sjuk. Jag vet inte vad det är.
- Går det att bli förlåten? - Vill ni att jag ber för er?
- Skulle det hjälpa? - Jag vet inte.
- Nu? - Ja, nu.
- Är det en speciell bön? - Ja.
Vi lever så långt från Gud,
så långt bort att han nog inte hör var bön om hjälp.
Så vi måste hjälpa varandra.
Ge varandra den förlåtelse som en avlägsen Gud förnekar oss.
Jag säger till dig
att du är förlåten för din mans död.
Det är inte längre ditt fel.
Jag ber om förlåtelse
för min apati och likgiltighet.
Förlåter du mig?
Ja, jag förlåter dig.
Det är allt vi kan göra.
Jag måste skynda. Kyrkoherden blir arg om jag är sen.
Unga kvinna, nu måste jag låsa här.
Vad i helvete är det här?
Vi ska bo här. Visst är det fint?
Igår berättade jag för Hans om våra problem.
Han föreslog att vi flyttar in här. Den tillhör S:ta Anna-kliniken.
Den blev just ledig.
Säg att du tycker den är fin.
Vi behöver inte betala hyra till att börja med.
Han sa också att du kan arbeta i klinikens arkiv.
Vi kan stanna här och bestämma vad vi ska göra.
Jag tänker fan i mig inte bo här.
Eller ta emot allmosor från den där Hans Vergerus.
Vi kanske bör klara oss själva.
Vi ses nog inte på ett tag.
Det är bäst att inte röra till det.
Det tjänar inget till att stanna här.
Se er omkring, mr Rosenberg.
16 artister och vilket program.
Kan jag bjuda på nåt att dricka? En konjak åt mr Rosenberg.
Vad säger ni om en kabaré och bordell i Beirut, till exempel?
Ett annat klimat. En annan atmosfär.
Vi stänger tidigt inatt och kortar programmet.
Det är lönlöst att hålla öppet.
Jag har då inte sett maken till regn. Det kanske är syndafloden.
Skål, mr Rosenberg.
- Vad tycker ni om min engelska accent? - Strålande.
Jag bodde några år med en fakir från New Jersey.
Hon lärde mig engelska.
Jag har väntat det här.
Kan du inte sova?
Jag måste vara full för att sova.
Jag har en halv flaska gin i resväskan i köket.
Det är faktiskt skönt att ha feber.
Man kan dagdrömma.
Man somnar och vaknar. Allt rörs ihop.
Plötsligt är man sex år och sen femton. Allt är så klart.
Den där motorn har gått igång igen.
- Hör du den inte? - Jag hör nåt mullrande.
Ja, det är en motor.
Det där var pappas morgonrock. Det är rätt rörande.
Jag minns hur jag satt i solen och såg pappa öva in ett nytt nummer.
Det gick inte så bra.
Mamma kom ut ur vagnen och sa: "Du gör fel."
Sen visade hon honom hur man gör.
Han stod bara och såg skamsen ut och log fåraktigt.
Vet du vad det värsta är? Folk här har ingen framtid.
De har förlorat framtiden.
Jag börjar äntligen bli full.
Får jag presentera mig? Dr Soltermann och det här är dr Silbermann.
Vi är ansvariga för S:ta Anna-klinikens arkiv.
Europas största och ett av världens största sjukhusarkiv.
Våra lokaler är på flera tusen kvadratmeter.
och vårt kartotek har över 100 000 kort.
Men så har S:ta Anna-kliniken funnits i 357 år.
I olika skepnader, förstås.
- Jag ska visa er plats. - Tack.
Dr Silbermann och jag är väldigt tacksamma över att ha en assistent.
Vi har klagat hos vår chef, professor Vergerus, i många år.
Så ni ska veta att ni är välkommen.
Visst talar dr Soltermann bra engelska?
Jag tillbringade sju år i England före kriget.
Min avhandling handlade om erotiska perversioner i Ben Jonsons verk.
Ett intressant, men begränsat ämne. Den här vägen.
Har ni erfarenhet av arkivarbete?
- Nej, tyvärr. - Det gör inget.
Er arbetsuppgift kräver ingen erfarenhet.
Jag är hemskt tacksam.
Hur hittar jag ut igen?
Dr Silbermann eller jag hämtar er.
Lita på oss. Vi glömmer er inte.
Jag glömde nästan en sak.
Allt material är konfidentiellt. Det får inte tas härifrån.
Ni får inte läsa dokumenten ni ser.
Akterna handlar om mänskligt lidande,
om forskningens kamp, dess segrar och nederlag.
Här ska ni sitta.
Vi börjar klockan åtta och slutar klockan sex.
Vi har matrast 13.30. Vi turas om att hämta maten från klinikens kök.
Vi får också kvällsmat med oss hem.
Nuförtiden är det en ovärderlig förmån.
Ursäkta, men vad ska jag göra?
- Ser ni de grå mapparna? - Det finns billigare gula mappar.
- Töm de grå mapparna. - Flytta innehållet till de gula mapparna.
Sen numrerar ni och märker dem på samma sätt som de grå.
- Lycka till, herr Rosenberg. - Tack.
- Hur går det? - Det är jobbigt.
- Du mår inte bra. - Nej.
Har du fått nån mat?
Vi äter i personalmatsalen.
- När slutar du? - Vid sju, tror jag.
Jag får kvällsmat med mig hem. Det är en del av lönen.
Hur går det i arkivet?
Bra.
Jag måste gå, de är stränga.
Du ser plötsligt så tunn och blek ut.
Det är ingen fara. Det kunde vara värre. Jag måste kila.
- Kan du inte säga att du är sjuk? - Jag vågar inte.
- Ni blev nästan överkörd. - Tack.
- Hur trivs ni här? - Jag har precis börjat.
- Och Manuela? - Fråga henne själv.
- Vi tre kan väl träffas en kväll. - Jag har bråttom.
Dr Soltermann gick hem efter maten. Han är sjuklig av sig.
Jag är för det mesta ensam här i arkivet.
Dr Soltermann är borta, så jag kan säga det.
Här pågar nåt fruktansvärt.
- Vad? - Här. På kliniken.
- Vet ni vad det här är? - Jag kan inte tyska.
Det här är detaljerade rapporter. Hemligstämplade.
Jaha.
Det är rapporter om experiment här på kliniken
under professor Vergerus översyn.
Jag förstår inte.
Kan ni gissa vad det är för experiment, herr Rosenberg?
Hur skulle jag kunna det?
Mycket märkliga experiment.
Märkliga?
Experiment på människor, herr Rosenberg.
- Motorljudet gör mig galen. - Jag märkte det inte.
- Men du hör det väl? - Ja, nu när du säger det, så.
- Det är en fälla. - Vadå?
Var inte dum. Vi är inlåsta.
Bli inte hysterisk, Abel.
Jag har så ont i huvudet.
- Är det säkert att inte gasen läcker? - Ja.
- Hur vet du det? - Jag testade den.
Då trodde du att den läckte.
Sluta domdera som en galning.
Ge dig av om du vill.
Så du vill bli av med mig?
Om du vill, så kan du ge dig av.
Jag har försökt hålla ihop oss.
Jag orkar inte längre.
Hör du det? Jag orkar inte längre.
Jag ger fan i din rädsla!
Jag ger fan i dig!
Så du vill att jag ger mig av.
Jag kan inte.
- Håll dig nära mig. - Det kan jag inte.
Ligg stilla.
Jag kan inte fortsätta så här.
Bara en liten stund, Abel?
- Försvinn. - Följ med mig hem.
Det är varmt.
Jag gör vad du vill.
- Du har väl dollar? - Dra åt helvete.
Var tror du vi är?
Kom nu.
Du suger musten ur mig. Du försöker döda mig.
Du suger musten ur mig.
Stella säger att jag inte kan knulla. Den horan driver med hela världen.
Hon har gaddar i fittan.
Jag såg dem själv.
Mike, säg att du och jag har knullat sju gånger
på minst sju olika sätt.
Mikaela, du känner Monroe,
och du vet att han bara kan knulla fikusar.
Påstår du att han nästan knullade dig är det lögn.
Minns du den gången, Stella,
när du trodde att du hade syfilis?
- Jag hade inte syfilis. - Du trodde det.
Vem var då den snälla karl som låg intill dig var natt?
Som fick dig att må bättre med risk att bli smittad.
- Jag hade inte syfilis. - Du trodde det.
Du såg vidrig ut. Du är vidrig.
Du var så vacker förut.
Men nu är du den värsta haggan på Steinstrasse. Alla säger det.
Dig kan jag knulla när som helst.
Det är bara den där storkäftade horan
som gör mig nervös.
Jag kan knulla dig.
Jag kan knulla dig om och om igen. Jag är ingen fikus.
Det är en lögn Stella sprider för att jag inte kommer mellan benen på henne.
Hon är livsfarlig.
- Men dig kan jag knulla när som helst. - Här?
- Vad menar du? - Du kunde ju knulla henne när som helst.
Kan du göra det nu?
Visst.
Men du får inte titta på gratis.
Visa vad du går för.
- Jag slår vad om det. - Vad säger du?
- Du kan bli rik, Monroe. - Kom, då, Monroe.
Du kan få den anonyme mannens förmögenhet.
Vänta.
Tyst nu. Jag hjälper honom.
Han måste göra det själv.
Ja.
Säg det.
Det går inte.
Säg: "Gör det, pappa."
Monroe, gråt inte.
Vi vann.
Sluta skratta.
Onsdagen 7 november finns det ingen mjölk i Berlin.
Många mataffärer är stängda. De har inget att sälja.
Den gamla marken finns i princip inte längre.
Sedelbuntarna räknas nu i vikt
och ingen notis tas om den tryckta valören.
När ni började arbeta här sa jag att era arbetstider var åtta till sex.
Kan ni visa mig till mitt skrivbord?
- Jag hittar inte. - Givetvis.
Finns det andra här i arkivet?
Självklart. Vi får besök varje dag av forskare från andra institutioner.
Ge mig nycklarna.
Ni uppträder olämpligt mot en äldre man.
Det är absurt och förnedrande.
Ni förstår väl att jag inte kommer att avslöja nåt.
Ingenting.
Jag har en övertygelse.
Nåt oerhört händer i München.
En räddare håller på att födas genom smärta och blod.
Vi har en hemsk tid framför oss. Men vad gör 30 eller 40 års lidande?
Vad spelar vi, eller miljontals liv för roll?
Det finns gott om människor.
Döda mig. Jag gör inget motstånd.
Min kropp är svag, men min själ är stark.
Det är bäst jag låser dörren så att ingen stör oss.
Dr Soltermann varnade mig för dig, men jag trodde honom inte.
Du säger ingenting.
Titta på skärmen. Du kommer att se intressanta bilder.
De visar våra experiment här på S:ta Anna-kliniken.
Det här är ett uthållighetsexperiment.
Den 30-åriga kvinnan
anmälde sig att ta hand om ett hjärnskadat barn
som skriker oavbrutet.
Vi ville se vad som hände med denna normala, intelligenta kvinna
om hon stängdes in med ett barn som skrek oupphörligt.
Efter 12 timmar är hon fortfarande samlad.
Men nu har 24 timmar gått.
Vi ser att hon har påverkats.
Hennes medkänsla för barnet är borta.
Hennes känslor ersätts av depression,
vilket i sin tur leder till handlingsförlamning.
Hon lämnar barnet åt sitt öde.
Vi ser att tanken på att göra sig av med barnet har utvecklats.
Men det tog ytterligare sex timmar innan hon fullföljde tanken.
En anmärkningsvärd uthållighetsförmåga.
Tyvärr lyckades kameran inte dokumentera dådet.
Vår teknik är inte färdigutvecklad.
Du vill väl se mer?
I sju dagar var den här mannen inlåst i en cell
där han inte kunde röra armar, ben eller huvud.
Dessutom var han avskärmad från ljud och befann sig i mörker.
Jag vet vad du tänker säga.
Du undrar hur nån kan ställa upp på såna experiment.
Inga problem.
Folk gör vad som helst för lite pengar och mat.
De här bilderna är inte upplysande, men kan vara av fysiologiskt intresse.
Försökspersonen injicerades med Thanatoxin,
ett preparat som orsakar svåra kval.
Du kommer att se nån som utsätts för otroliga plågor.
Här får han sprutan.
Du ser att han är stabil och att han skrattar och skämtar.
En ovanligt trevlig pojke.
Han läste statskunskap på universitetet.
Ett tillstånd av fruktan har inträtt.
Det blir värre och värre.
Snart begår han självmord.
Titta noga. Det händer utan förvarning.
Han tar revolvern. Nu ser du det.
Han sätter den i munnen.
Revolvern är förstås inte laddad.
Den studenten sköt sig faktiskt några dagar senare,
fastän Thanatoxinet hade slutat verka.
Din bror Max råkade ut för samma missöde.
Han var förresten en av våra bästa assistenter.
Han var mycket intresserad av experimenten.
Han ville prova Thanatoxin.
Jag avrådde honom, men han insisterade.
Hans fästmö hjälpte oss också mycket.
De var fästa vid varandra
och bodde ett tag i en av lägenheterna som ni själv...
Det här är ett av våra mest intressanta experiment.
Försökspersonerna får inandas Kapta Blue, en nästan luktfri gas.
Först påverkar den vårt beteende,
genom att känslorna hamnar i obalans.
Försökspersonerna mister sina försvarsmekanismer
och hämningar.
De styrs helt av snabba humörsvängningar.
Deras reaktioner kan vara farsartade. Man kan knappt hålla sig för skratt.
Utsätts man för Kapta Blue under längre tid kan det ge bestående men.
Du undrar väl varför jag placerade dig och Manuela
i ett av våra experimentrum.
Tror du mig om jag säger att jag inte hade några avsikter alls,
förutom att hjälpa er?
Som du såg hade byggnaden bakom er lägenhet evakuerats.
Vi blev tvungna att flytta över våra aktiviteter till ett mer skyddat ställe.
Vi måste vara ytterst försiktiga.
Och våra ekonomiska resurser är begränsade.
Vi finansieras helt med privata medel.
Jag är inget monster.
Det du har sett är de första trevande stegen
mot en logisk utveckling.
Jag vet att du har berättat för kommissarien om dina upplevelser.
Jag vet också att rättvisan, i kommissariens skepnad,
har börjat röra på sig, långsamt och trevande.
Han kommer att vara här snart med sin poliskår och rostiga vapen.
Men alldeles strax sväljer jag den här cyanidtabletten.
Jag övervägde att bränna arkivet och förstöra resultatet av vårt arbete,
men det verkade för melodramatiskt.
Rättvisan kommer att konfiskera våra resultat och arkivera dem.
Om några år frågar vetenskapen efter dem.
Då kommer våra experiment att slutföras i gigantisk skala.
Vi är före vår tid, Abel.
Vi måste offras.
Det är logiskt.
Om ett par dagar, kanske imorgon,
kommer nationalsocialisterna att göra revolt,
med virrpannan Adolf Hitler i spetsen.
Det blir ett kolossalt fiasko.
Herr Hitler saknar intellektuell förmåga och strategi.
Han anar inte vilka oerhörda krafter han håller på att röra upp.
Han kommer att svepas bort som ett höstlöv när stormen bryter ut.
Titta på den bilden.
Se på alla människorna.
De klarar inte av att göra revolution.
De är för förödmjukade, rädda och nedtrampade.
Men om tio år
kommer 10-åringarna att vara 20,
15-åringarna kommer vara 25.
Till det nedärvda hatet,
lägger de sin egen idealism och otålighet.
Någon kommer att ge ord åt deras outtalade känslor.
Någon kommer att lova en framtid. Någon kommer att ställa krav.
Någon kommer att tala om storhet och offer.
De unga och oerfarna kommer att ge mod och hopp
till de trötta och osäkra.
Då kommer det att bli revolution
och vår värld kommer att gå under i blod och eld.
Om tio år, inte mer,
kommer de att skapa ett samhälle utan like.
Det gamla samhället byggde på romantiska idéer om människans godhet.
Det var väldigt komplicerat, för idéerna stämde inte med verkligheten.
Det nya samhället kommer att vara baserat
på en realistisk bedömning av människans potential och begränsningar.
Människan är en missbildning, en förvanskning av naturen.
Här kommer våra experiment in i bilden.
Vi omformar själva fundamenten.
Vi släpper fram produktiva krafter och tyglar de destruktiva.
Vi utrotar allt undermåligt och främjar det som gagnar oss.
Jag har alltid tyckt om dig och Manuela.
Hon visade en tillgivenhet för mig som jag hoppas var äkta.
Mot bättre vetande försökte jag hjälpa dig.
Komiskt, eller hur, Abel?
En dag kan du berätta det här.
Ingen kommer att tro dig
trots att alla som anstränger sig det minsta
kan se vad som väntar oss i framtiden.
Det är som ormens ägg.
Genom de tunna skalen ser man den redan perfekta reptilen.
Ni fick Veronal. Ni har sovit i två dagar.
- Vad är det för dag? - Det är 11 november.
- Kan jag få lite vatten? - Ja.
Jag har pratat med Hollinger.
Han kan ge er jobb på cirkusen.
Tyska staten betalar för er tågbiljett till Basel.
Cirkusen kommer att vara där i två veckor.
Jag utgår ifrån att ni accepterar erbjudandet.
Jag tror det.
Det blir enklast så, herr Rosenberg.
En konstapel följer er till stationen. Nattåget går 23.20.
- Tack. - Farväl, herr Rosenberg.
Herr Hitler misslyckades med sin kupp i München.
Det blev ett stort fiasko.
Herr Hitler och hans kumpaner underskattade Tysklands demokrati.
Farväl, herr Rosenberg.
På kvällen, söndagen 11 november flydde Abel Rosenberg från poliseskorten
som körde honom till järnvägsstationen.
Han sågs aldrig till igen.
Översatt av Visiontext: Anna Townend
SV